F2F Поезия: “В тъмното” – Пейчо Кънев
Това изстрел ли беше, или някой строши бутилка, или от луната се отчупи едно парче и счупи небето? Връщам се в леглото, слагам главата си до нейната, и тя изведнъж натежава за сън, и...
Това изстрел ли беше, или някой строши бутилка, или от луната се отчупи едно парче и счупи небето? Връщам се в леглото, слагам главата си до нейната, и тя изведнъж натежава за сън, и...
Само дърветата останаха същите Всичко друго вече стана друго Вървя без да помръдвам по познатите алеи Както някога, завинаги съм седнал. И знам защо съм тук Какво осъществявам Незримото със себе си Аз сам...
Часовникът спира, светлината е обла. Дори не разбираш и – дишаш Пловдив.
С есента ще си отидеш… Додето съзерцаваш душата на небето, вятърът ще издълбае барелефа ти в листата на смокините – с уханието на горчиви плодове по устните, напреден с паяжинки от сребро и време....
Всяко тяло е космоссъс стремеж към разпадане. Свободата да бъдем различнини превръща във хаос. Един мъдър човек знаекак остарява материята. Нищото има частицинепоносима тежест. Човек с непредвидени спомениот звездите съшива гоблени. И играе със...
Тези черни зелени коне… Тоя тъмен живот, който гази ни! Да ги стигна поисках — поне да надникна веднъж зад оградата. С двете голи ръце се набрах. После метнах над гривите ласото. И припаднах...
Подобен на остров е хълмът с плаващи в небето кораби, пълни с печал и празни въздишки. Как да отплаваме с тях, като знаем, че няма завръщане. Оставаме пленници, които се мислят за горди собственици...
– Художникът Матей Матеев се изкачва по Джамбаз тепе. Държи пред себе си глухарче. Походката му следва щриха на калдъръмената улица. По раменете му танцува равновесие от светлосини прави ъгли. Художникът с глухарчето върви....
— Светлината гледай. Прониква през решетките на този град – така безпомощен и тленен – през твърдата черупка на материята му просветва. Сияе, топли и прогаря. Ти светлината гледай. Следи за сенките. За бавната...
Какво е
септември,
без листо
на рамото ми кацнало
и отлетяло.
И кестени,
разпръснати по пътя,
за да узнаем по знаците им
как отново да се върнем
тук –
в града на хълмовете
и реката.
Където птиците
край мостовете се събират
преди да отлетят на юг.
И септемврийската тъга
дъга е
от махащо крило
за сбогом
над умълчаната Марица.
О, разсъмване
в септември
посред лъчи на уморено слънце.
Когато в ленивите мъгли
на булевардите
е тихо.
И само боклукчийските коли
са гръмогласни
със златния си урожай.
А залезът
е залив без море
и бряг, но с хоризонт.
Между сезоните
на безпричинната тъга.
Между сега и вчера,
утре и сега.
Екатерина Костова, от книгата "ОБРАТ-но в себе си", ИК "Жанет 45"